През 55 г. пр. Хр. Юлий Цезар нахлува в Британия
с намерението да сложи ръка на легендарните залежи на калай.
Но се сблъсква с друга легенда.
Друидите.
Той обръща войските си
и се връща у дома.
Девет десетилетия по-късно римляните се връщат.
Ще се покаже земя.
Ще се покаже слънце.
Разкрий ми...
... какво може да се случи.
Проклятие!
Бреговете на Галия
И така, кой иска да е първи?
След няколко часа 400 кораба ще отплават за Британия.
20 000 войници. Или по-точно 19 996,
защото вие четиримата не щете.
Решили сте да напуснете поста си и да си оберете крушите.
Кое ви уплаши? Времето ли?
Британия е прокълната земя, царство на мъртвите.
Горите са пълни с демони, които ядат човешка плът.
Морето гъмжи от змии. - И гигантски сепии.
Страшно звучи, а, Луций?
Ужасяващо. - Всички сме чували тези истории.
Тръпки да те побият. - Като сте станали войници,
сте дали клетва. Помните ли каква?
Да изпълняваме заповедите на императора,
да не напускаме легиона... - Да не напускате легиона.
Освен ако врагът не е леко страшничък.
Освен ако... не ви се изпречи гигантска сепия.
Не сме само ние. Половината легион не иска да тръгва.
Ще има метеж. Щом акостирате, ще ви убият, него също.
Какво е наказанието за дезертьорство?
Пребиване с камъни от войниците на същия легион,
чийто живот е бил изложен на опасност заради малодушие.
Генерале, пощадете ни. - Имайте милост, генерале.
Милост... Не искам да будя цял легион
и да ги карам да излязат в този дъжд,
за да ви убият с камъни.
Ще проявя милост.
Който от вас заколи другите трима,
ще го оставя жив.
Какво?!
Луций? - Разбрано, генерале.
Аз ще го направя. - Какво?!
Дайте ножа. - Не, дайте го на мен.
Аз ще го направя. - Не, аз.
Дайте го на мен. - Тишина!
Ти мълчиш. Какво - не ти е по вкуса ли?
Сгреших. Бях слаб. Приемам наказанието си.
Слаб ли ти изглежда, Луций?
Слаб, друг път! И по пикнята си има мускули.
Като стигнем там, ще ми трябват мъже като теб.
Какво ще кажеш да ти дам втори шанс?
Чакам отвън.
Недей, Антоний. - Не го прави.
Той е луд. Не го слушай. Не се обръщай срещу нас.
Ние сме братя!
Не! Моля те!
Вали като из ведро.
Да изчакаме ден-два да премине бурята.
Сега е моментът, вярвай ми.
Съзрем ли суша, вятърът ще утихне, вълните ще изчезнат
и ще пуснем котва в слънчево време.
Откъде си толкова сигурен?
Защото имам късмет.
Свърши ли там?
Готов ли си за Британия? - Да, генерале.
Да се качваме на кораба тогава.
Сънувах падаща звезда и отворих очи да видя света.
Пред мен бе морска шир и галеше ме лек зефир.
Тогава уличният музикант дойде и засвири песни за любов.
БРИТАНИЯ
Тра-ла-ла, тра-ла-ла, пееше той...
Локърли Крос, селище на кантиите
Навечерието на слънцестоенето
След ритуала довечера вече няма да сте момичета.
Ще си изберете нови имена, с които ще ви знаят боговете.
Кога ще мога да говоря с нея?
Като мине слънцестоенето, не преди това.
А ако тя те заговори,
ще изчезне завинаги.
Ще спра, ако ми кажеш.
Но трябва да ми кажеш.
Спри!
Ти проговори.
Как се стресна само! Дори боговете не виждат всичко.
Ако говоря с теб, ще изчезна.
Още си тук. - Ислийн, какво правиш?
Мама ме доведе тук, когато моето лице беше белосано,
ден преди моя ритуал, за да говори с мен.
Какво ти каза?
Много неща. Това, което си спомням,
е: "Не се подчинявай безропотно на баща си".
Каза, че той е добър човек, но праволинеен,
дори когато това не го прави щастлив.
Мама не е ли слушала татко?
Изслушвала го е и е правела каквото иска.
Татко знаел ли е? - Всички мъже го знаят,
но не обичат да говорят за това.
Хайде, питай ме каквото искаш.
Липсва ли ти да си момиче?
Да си момиче, е най-хубавото нещо на света,
докато не станеш жена.
Тогава боговете прибавят нещо невероятно.
Определено е по-лесно да си момиче,
но да си жена - ако си съобразителна и се стараеш...
Боли ли? Боли ли, като те режат по корема?
Не. Ти си другаде.
Димният дух е в теб.
Какво е усещането? - Довечера ще разбереш.
Не може да се сравни с никое познато усещане.
Кейт, истината е, че просто трябва да минеш през това.
Ще се видим след ритуала.
И първото, което ще направим, е...
Да отидем заедно на лов. - Веднага след това. Обещавам.
Какво искаш, Прокуденико?
Нямаш работа тук.
Трябва да говоря с Веран.
Прокуденикът е дошъл. Какво да го правя?
Вижте какво иска.
Прости ми. Трябва да говоря с Веран.
Извади този език от устата си. Не е твой.
Прости ми, Уила. - Не изричай името ми.
Гледай в земята!
Да не ти е омръзнал животът, че идваш тук?
Трябва да говоря с Веран.
Говори с мен. - Трябва да е с Веран!
Говори с мен.
Седмици... не, месеци наред, от зори до мрак, че и след това,
в сънищата ми също... - По-бавно.
Има знаци. Проверих ги всичките. Реките, слънцето - гледах ги,
врабчетата... - Какви ги плещиш?
Луната... Луната още ми говори.
А сега е със същия глас като врабчетата, като реката,
като язовците и жабите.
Всичко говори с един глас.
Слънцето не ми говори, но всичко останало е с един глас,
който казва едно и също нещо
и го повтаря ли, повтаря.
И какво казва гласът?
Че довечера при слънцестоенето... - Какво за слънцестоенето?
Утре слънцето няма да изгрее.
Утре слънцето няма да изгрее!
Прокуденик! Знаеше, че не бива да идваш тук.
Ако ти се играят игрички, друидите са готови.
Чуй ме внимателно. Ако някога...
... пак дойдеш тук,
ще ти изям очите.
Разбра ли? Махай се.
Момичето трябва да умре, за да живее жената.
Уповавам се на богинята, която бди над мен в нощта на слънцестоенето.
Избра ли си име? Не го казвай.
Трябва да е известно само на теб и богинята.
Не съм готова.
Не се страхувай. Имаш криле. Виждам ги.
Татко.
Кейт...
... вече я няма.
Когато ми беше студено, ти ме топлеше.
Когато плачех, ти ме утешаваше.
На тази земя съм благодарение на теб.
Благодарение на теб имам своето място.
И когато отново се превърнеш в дете, слабо и безпомощно,
аз ще те закрилям.
Ще те закрилям.
Кажи ни името си, сестро. Коя си ти?
Какво има?
Бягайте!
Хайде!
В атака!
Стреляй!
Татко, не!
Вземи ножа и бягай.
Не!
Ислийн!
Внимание, богове на Британия.
Аз съм Рим
и там, където стъпя, е Рим.
На 40 мили във вътрешността
Границата между земите на кантиите и регните
Хайде...
Хайде, спазете уговорката.
Идат.
На днешното слънцестоене аз, Пеленор,
приемам този дар от племето ви.
Аз, Антидия, също приемам този дар от вашето.
Е, поне не заваля.
Готов ли си? - Да, чичо.
Женитбата е най-щастливият ден в живота на мъжа.
За мен беше последният такъв, но както и да е.
Поздравления. Хайде, върви.
Неудобно ли ти е?
Не.
Сега!
Чуй ме, Пеленор, долни страхливецо!
Пикая на душите на мъртвите ви!
Ще изпия кръвта ви, но няма да я смеся с моята!
Татко, махай се оттук! - Линдън, вземи момичето!
Бранете вожда!
Къде съм?
Сън ли е било?
Не... Не!
Недей да плачеш.
Слушай...
В дома ви има ли някакви ценности? Монети? Сребро? Тъкани?
Нещо, което е оставено на скришно място?
Не се отдалечавай от мен и мълчи. Не, не!
Дядо?
Дядо!
Това ли е?
Прекрасно.
Крагданън. Крепостта на кантиите
Къде ми беше умът?! Да се хващам на въдицата на Антидия,
да й падам на колене! - Татко, сигурен съм...
Беше твърде рано, Фелан. Не биваше да те слушам.
Ти защо беше там? Забраних ти.
Тази война с регните ще бушува поколения наред благодарение на теб!
Чуй ме много внимателно.
Няма да излизаш оттук без мое позволение.
Ясно ли ти е? - Значи съм твоя пленница.
Ясно ли ти е?
Напълно.
Значи гениалният ти план се провали, а?
Това беше единствената надежда за мир. Покажи ми друга.
Като се запознахме, си мислех: "Ето един умен мъж.
За него не всичко е черно и бяло".
С годините, след всички тези отстъпки,
след всички велики идеи,
вместо черно и бяло, стана мрачносиво.
Моля те.
Докато се усетиш, си затънал до шия в мрачна сивота.
Амина, казах ли ти, че Линдън изчезна?
Беше му наредено да остане и да държи фронта,
но не се е върнал.
Кой му нареди?
Ами... аз.
Благородно, нали? Да остане и сам да се сражава.
Срещу цялата орда регни.
Какъв мъж, а?
Повярвай ми, съпруже, ти не знаеш какво е мъж.
Ще говоря с татко.
Може с времето да омекне.
Той предпочита да съм мъртва.
Косъм няма да падне от главата ти, докато аз съм жив. Запомни го.
Братко, намери покой и се върни в земята.
Волен като въздуха, волен като морето.
За всичко съм виновна аз.
Наруших обета.
Със сестра ми отидохме на брега и... - Кога?
Снощи. И си говорихме.
Знаеш, че това е забранено на преходниците.
Ислийн каза... - Няма значение какво е казала.
Не е трябвало да казва нищо!
Нищо чудно, че е мъртва.
Нямам време за това.
Оттатък реката има една пещера,
пазена от силни духове. На добър час!
Мога да те заведа до реката, но след това ще се оправяш сама.
Но без котката. Ти решаваш.
Ако идваш, оставяш котката, хайде!
О, богове!
Слушай...
Като стане нещо лошо, човек лесно обвинява себе си.
Нормално е.
Но това, което се случва, не е по твоя вина.
Не е заради теб, а заради...
Не е заради теб, а заради мен.
Добре.
Хайде да вървим.
Един съвет. Не ги гледай в очите.
Какво? - Вярвай ми, не е добра идея.
Продължи ти.
Всичко наред ли е, легионере?
Простете, генерале.
Изходи ли се вече?
Още не. - Първият ми командир казваше,
че не си завоювал територия, докато не се изсереш,
да дадеш знак на врага, че си тук.
Казваше също, че като убиеш някого, товарът му пада върху теб.
Всичко, което е бил, всичко, което вече няма да бъде...
Ако се опиташ да носиш това, ще се умориш
и скоро няма да можеш да държиш и меча си.
И така някогашният ти враг,
човекът, когото си бил обучен да победиш, да надвиеш...
... е победил теб.
Как се казваш? - Антоний.
Е, Антоний, предлагам ти да вземеш малко шума
и да отидеш да маркираш територия, а после да се върнеш на поста си.
Слушам, генерале.
Чуй ме, Марс.
Направи ме силен, за да видя Луната довечера.
Направи ръката и ума ми силни. Чуй ме, Марс.
Сбогувай се с кантийските си топки.
Не съм виждал такава армия.
Бойни коне, железни каруци, безчет копиеносци...
Дали са варвари? - Бил съм се с варвари
и знам как изглежда римска войска.
Войната с регните май остава на заден план.
Виждали ли сте римска войска?
Може би и твоите провинения също.
Ако римляните бяха прекосили водата, щяхме да разберем.
Винаги съм била на твоя страна за търканията с баща ти.
Искам да знаеш, че когато брат ти стане вожд,
нещата ще са различни за теб.
Казваш да чакам с нетърпение смъртта на баща си ли?
... инвазия с хиляди войници.
Поне Линдън се върна невредим.
Трябва да благодарим на боговете.
Освен ако не си водят роби.
Съпруже!
Слава на боговете, че си жив!
Вожде, може ли да се погрижа за раните му?
Добре. - Ела, съпруже.
Вече си в безопасност.
Изпратете разузнавачи, трябват ни сведения.
Нека отида аз. - Ти оставаш тук.
Слепи сме, трябват ни очи... - Напусни тази зала!
Присъединихме се към битката в полунощ.
Срещнахме слаба съпротива.
Локърли Крос е завладян, взети са 60-има пленници.
Генерале, срещнахме вестители от дебаркиралите на север.
Конниците са установили бази по цялото устие.
Кажи на Веспасиан, че тръгваме към вътрешността.
А провизиите на корабите?
Има предостатъчно храна и роби. Нека навлезем навътре.
След два-три дни конниците ще ни настигнат,
а дотогава ще сме наясно с мащабите на контраатаката.
Как са войниците?
Пълнят гащите.
Всеобщото убеждение е, че сме дошли в Ада.
На 4 мили на североизток има река и равнина.
До залез-слънце ще сме изкопали ровове.
Действай, префекте.
Легате, какво стана с изчезналия легионер?
Търсихме, но няма и следа от него.
Интересно.
Дай заповед за изтегляне. - Слушам.
Рота! Изтегляне! - Войнико?
Мълчи. - Имам две дъщери.
Живи ли са? Къде са?
Моля те, войнико! Къде са дъщерите ми?
Защо ме спаси снощи? - Не съм те спасил. Обстрелваха ни.
Използвах те за прикритие, понеже си малка.
Мислех, че баща ти може да има скрити ценности,
но ударих на камък. Сбърках.
Стигнем ли реката, продължаваш сама.
Какво е "римлянин"?
Вие, събирачите на сол, сте големи невежи.
Римляните са дяволи.
Те са пехотинците на Лока - великият земен демон.
Идват от място, наречено Рим. - Какво е Рим?
Едно от седемте гърла на Ада.
Било е едно забутано бунище далече от всичко,
но Лока дошъл от подземното царство и го направил свой дом.
Изпълнил го със своята сила и Рим се разраствал, разраствал...
И сега се простира по целия свят.
Дори тук.
Много мило посрещане.
Не ми харесват тези лица по дърветата.
Вземи най-добрите ездачи и тръгнете напред.
При нужда свири тревога. - Леандер, Касий, Елий, напред!
Колко са?
Около 20 000, а идват и още.
Откъде знаеш? - Защото слязох в подземното царство
и говорих с тамошните ми познати,
които виждат всичко. Те ми казаха.
Ходил си в подземното царство?!
Вчера. Дълга история. И ми е забранено да ти я разказвам.
Можеш ли да ме заведеш там? - Не, дума да не става.
Но Ислийн и дядо са там. Трябва да ме заведеш при тях.
Няма да стане. - Искам да ги видя пак.
Не ме интересува. Ако знаеше колко е трудно това пътуване,
нямаше да задаваш глупави въпроси. - Но аз не можах да се сбогувам с тях.
Няма да рискувам живота си, за да се сбогуваш с дядо си и сестра си.
Мъртви са, приеми го. - Негодник!
Не, не. Ако искаш да ги видиш, имаш всичко необходимо.
Аз няма да те заведа.
Мразя те! - И ти не си ми любимка.
Няма защо да се страхуваме. Ще ги прогоним в морето като миналия път.
Не искам да ви плаша, но този път ще е по-трудно.
Трябва да вярваме. Ние ги познаваме по-добре,
отколкото сами се познават. - Така е.
Забеляза ли нещо странно при дебаркирането?
Освен тракането на зъби и миризмата на посрано ли?
Преди 90 години, когато Цезар е дошъл,
келтите са чакали на брега с хиляди.
Вчера нямаше и един-единствен.
50 000 войници прекосиха Галия,
прекарахме шест седмици на брега, потушавайки метеж след метеж,
и въпреки това не се разчува.
Това говори ли ти нещо? - Има междуплеменни раздори.
Обзалагам се, че не са знаели, че идваме.
Не срещнахме организирана съпротива.
Имат си местна война.
Какво е това черно?
Майка ми и баща ми бяха нумидийци.
А защо се биеш за Рим?
Защото съм римлянин.
Значи...
Римляните идват, завземат земите ви,
заграбват златото ви,
изнасилват жените ви, а ти се присъединяваш към тях?
Римските или нумидийските богове почиташ?
Римските. - Сутринта си се молил на Марс.
На него ли се молиш, като те е страх?
Не ме е страх. - Но когато те е страх?
Чудя се дали нямаш друг, таен покровител,
за когото Марс не знае.
Не. - Сигурен ли си?
Защото, нумидиецо, сега наистина се нуждаеш от помощта на този бог.
Не бързай.
Виждаш ли бога си? Как се казва?
Бомази. - Разкажи ми за Бомази.
Той е богът праотец.
Бомази закриля ли те сега? - Да.
Трябва ли да ме е страх от него? Може би е по-могъщ от мен?
Бомази е могъщ. Бомази е всемогъщ!
Тогава искам да му се помолиш сега.
Поискай да те изостави в този ден.
Поискай да предаде тялото и душата ти на мен.
Аз съм Веран. Затвори очи.
Не мога да го направя. - Ще го направим заедно.
Бомази, който помниш всяка мъртва душа...
Остави ме в този ден.
"Дай тялото и душата ми на друида Веран."
Дай тялото и душата ми на друида Веран.
Да!
Браво. Вече сме сами.
Четири кохорти с по 500 войници.
Помощни части и конници - над двеста,
предвидени за обсада или дълъг поход към вътрешността.
А тук какво става? - Локърли Крос.
Римляните са ги изклали, а оцелелите воини са пленили.
Добра работа си свършил, синко.
Ребрата ми! - Мълчи, гале.
А, ето те и теб, Линдън. - Фелан.
Погледът напред. - Не, спри!
Спри.
Ела насам.
Какво има? - Прости ми, скъпа...
До гуша ми дойде. Не виждаш ли какво правя?
Доста ясно.
Заздравявам връзката между племената ни.
Вождът нареди, друидите повелиха. Какъв ти е проблемът?
Войниците идват от селата и ни трябва помощ за оръжията.
Разбира се. Нямаме достатъчно стрели.
Като дойдат майсторите, доведи ги в бараките.
Ще те чакам там. - Радвам се, че се върна, Линдън.
Трябва да вървя.
Не си изпълнил племенния си дълг.
Кое? - Племенният си дълг.
Прекъсвам ли те?
А, спасителят ми.
Не съм те спасил, плених те.
Все едно. Нали съм жива и здрава.
Е, как върви? - Кое?
Новото споразумение със сина на вожда от Галия.
Новият съпруг на жена ти.
Силна челюст, силни ръце. Твоя ли беше идеята?
Не, на друидите.
Да се сприятелите с бретонците отвъд морето.
Мъдро. - Да, много мъдро.
Взето ли е семето му? - Още не.
Той е тук вече няколко месеца. - Така е.
А ти - първият й съпруг, нямаш право на сношения с нея?
Това е правилото. - Сигурно ти е трудно.
Всички правим жертви за племето.
И какъв е планът?
За кого? Какво... За кого?
За мен, глупчо. Откуп? Изтезания? Екзекуция?
Какво е общото настроение?
Ами нещата са малко неясни в момента.
Има по-важни задачи.
Странно е как при беда виждаш очевидните опасности,
а понякога истинските опасности са там, където най-малко очакваш.
Понякога току под носа ти.
Много разбираш от военни стратегии, а?
Можеш ли да дереш заек?
Разбира се. Защо те наричат "прокуденик"?
Трябва да слушаш по-внимателно.
Не съм прокуденик, а Прокуденикът.
За да си такъв, трябва да си прокуден отнякъде,
и то не за кражба на кокошка. Трябва да е голямо провинение.
Знам кой те е прокудил. Друидите.
Защото си луд.
Кой ти каза? - Баща ми.
Той мъдър ли беше? Защото май че е мъртъв,
а лудият е жив, така че...
Имаш се за много умен, а вониш.
Благодаря, че забеляза. - Гордееш ли се с това?
Когато спиш на земята в гората,
бързо се научаваш, че е добре да миришеш на смърт.
Като се натъкна на умряла лисица или язовец, спирам, коленича
и хубавичко се омазвам - по косата, по гърдите...
Така посланието за глигана е ясно -
"Не закачай Прокуденика".
Вярвай ми, действа. - И още как.
Неблагодарница!
Няма да го деля с теб. А от утре ще се оправяш сама.
В мисията ми няма място за двама. - Каква мисия?
Имаш ли представа какво става в момента?
Камъните, на които стои самото време, се разместиха,
срутват се и смазват векове, унищожават храмове,
духовете на всичките ни мъртви се въртят във вихрушка,
изпепелени с едно-единствено лумване!
А след това...
... не остава нищо.
Дану се опита да ни предупреди, но само аз я чух.
Не разбираш ли? Всичко това минава през мен.
Не съм искал да е така,
молех се да полудявам.
Но се оказах прав.
Значи си много важен.
И каква е мисията? - Не е ли очевидно?
Трябва да спра римляните и да ги върна у дома.
И за да предотвратя други набези,
трябва да отида в Рим и да убия императора.
После трябва да се изправя срещу самия велик земен демон Лока.
А, честно казано, това още не съм го обмислил.
Римляните сигурно не могат да мигнат от страх.
Не знаят какво ги чака.
Не очаквам да разбереш тези неща.
И не защото си дете - ти вече не си дете,
но не си и жена.
Сега си по средата. Не си нищо.
Дори нямаш име.
Не си нищо. Невидима си, като вятъра.
Не мърдай! На колене! На колене, нещастнико! Ти също!
Всички сме приятели. Заповядайте да хапнете с нас.
Дай си монетите. - Защо мислиш, че имам монети?
Леле, как вониш! - Предлагам ви сделка.
Ако ме пуснете, ще ви дам заека и момичето.
Заекът е сочен, а момичето е девица.
Какво?!
Ако ме пуснете, ви отстъпвам и двете.
Здравей, миличка. - Разкарай се!
Не я убивай. - Добре, добре. Изправи се, бавно.
Какво правиш?! - Хайде, изчезвай.
Не се ли познаваме отнякъде?
Ти си от Западната долина.
Познавам майка ти. - Припознал си се.
Бяхме приятели като деца. Имаш същите сини очи.
Винаги бих ги забелязал. Имаш същата особеност -
черното петънце, което означава, че си голям късметлия.
Знаеше ли това? - Какви ги плещи този?
Да, имаш го. Виждам го.
Гледай ме в очите. Продължавай да гледаш.
Виждаш ли ме? Виждаш ли това?
Гледаш ли?
Да. - Сега остави меча.
Ти! Погледни насам. Улови погледа ми.
Точно така. Гледай ме право в очите.
Виждаш ли ме?
Остави ножа.
Остави го.
Как се казвате? - Один. Брена.
Брена, Один, от коя посока дойдохте?
От север. - Какво видяхте днес?
Войска. Вървеше на запад покрай реката.
Колко души? - Поне 500. Имаха и много пленници.
Добре.
А сега ни оставете. Вървете си.
Трябва да тръгваме.
Изпрати го бързо, Аравзио. Изпрати го да се срещне с мъртвите.
Готов е.
Всичко наред ли е, опционе? - Да, префекте.
Нагледай пленниците и си лягай.
Слушам, префекте.
Изкопите са готови. Пленниците са в лагера и имат подслон.
Знамената са прибрани в шатрите и са под охрана.
Как са храбрите ни момчета?
Ако в Галия бяха на ръба на метеж,
кой знае какви ги мътят сега.
То не бяха морски змии, гигантски октоподи,
Нептун и армията му от дълбините...
Готови са да се върнат с плуване у дома.
Може би от тях трябва да се страхуваме.
Какъв е планът? - Също като в Египет и Тергесте.
Намираме местен вожд, научаваме какво искат,
кого мразят, кой искат да бъде наказан за векове
за злодеяния срещу благородното им племе,
коя свещена гора искат да си върнат...
Слушаме много внимателно,
откриваме слабото им място и натискаме.
Натискаме силно.
След пет години свещената гора ще е римски кораби,
пренасящи войници към нови земи,
и така нататък, и така нататък. - С кого ще говорим най-напред?
Имай търпение, още не знам дори имената на племената.
Едно нещо ме озадачава.
Какво? - Императорът казва:
"Момчета, кой иска да отиде на онези острови?
Онези, страшните, на север. Да се върнем там,
където Юлий Цезар не посмя да остане повече от пет минути.
Та какво имат там, освен дървета и кошмари?".
Но ти си изявил желание.
Защо? Защо лично си молил императора?
И не отричай, защото знам, че си го направил.
Кое според теб е накарало стария Цезар да дойде,
да погледне и да направи кръгом?
Той е избягал, а ти няма да избягаш, така ли?
Затова ли искаш да се биеш с тези уроди?
Помниш ли, като бяхме в Кайро
и минахме покрай пазара? Група египтяни стояха
и гледаха мъж, който правеше фокус с кокошки.
Не помня. - Помниш.
Не, бях пиян. - Бяха бяла и черна кокошка.
Той отсече главата на бялата...
После и тази на черната
и ги размени.
Даде ти бялата кокошка с черна глава, а на мен другата.
Огледахме ги.
Пуснахме ги на земята и те хукнаха,
право през пазара.
Беше фокус. - Нали ги огледахме.
Разменил ги е някак си. Имал е четири кокошки.
Отсече главите им пред очите ни. - Било е фокус, Авъл.
Да не си се побъркал?
На другия ден отидох пак на пазара
и намерих стареца.
Отидохме в дома му - една схлупена колиба.
Влязохме на двора и му казах пак да ми покаже фокуса.
Само че водех с мен двама роби. Вързах ги.
Дадох му меч и му казах: "Покажи ми.
Ще ти платя щедро, ще ти дам каквото искаш.
Само ми покажи пак фокуса".
И познай какво стана.
Какво?
Какво става тук?
Авъл Плавций!
Аз съм Нумерий Плавций - баща на дядо ти,
трибун на Цезар, който умря по бреговете на Уолмър.
Нося предупреждение от подземното царство.
Осквернил си свещеното дърво на живота.
Трябва да напуснеш тези острови! Върни се в планината Соракте,
иди при хълмовете по Виа Фламиния.
Там ще намериш голям прастар бор.
Иди в обора, избери най-едрия шопар
и го принеси в жертва там, лично на Плутон.
Още не е късно да го умилостивиш.
Предупреден си, Авъл Плавций.
Изкупи вината си!
Дръжте го!
Това е моят отговор.
Зарови го!
Ако още някой има послание от подземното царство,
да говори сега!
Да живее Авъл Плавций!
Дървета и кошмари, Луций.
Дървета и кошмари.
Превод КАЛИНА КИРИЛОВА
Истории от стари времена, сенки на разруха и тъма.
Човешките страдания не секват, за векове напред отекват.
Тогава уличният музикант дойде и засвири песни за любов.
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО